Валентин Распутин
Уроци по френски

Превод от руски: Весела Сарандева, 1980

chitanka.info

На Анастасия Прокопиевна Копилова

Странно е наистина защо всеки път, когато се изправим пред учителите, както и пред родителите, се чувстваме виновни? И то не за извършеното в училище — не, а за онова, което сме станали после.

Тръгнах в пети клас през четиридесет и осма. По-правилно е да кажа заминах, защото в нашето село имаше само начално училище и за да продължа учението си, трябваше да отида на петдесет километра от село, в районния център. Седмица преди мене майка ми отиде в центъра и се уговори с една своя позната да остана на квартира у тях, а в последния ден на август чичо Ваня, шофьорът на единствената камионетка в колхоза, ме стовари на улица „Подкаменная“, където трябваше да живея, помогна ми да внеса в къщата вързопа със завивките, ободряващо ме тупна по рамото за сбогом и потегли. Така на единадесет години започна моят самостоятелен живот.

Нея година гладът още ни държеше, ние бяхме трима на майка ни и аз бях най-големият. Пролетес, когато стана особено тежко, взех да гълтам и накарах и сестричката ми да яде, оченца от покарали картофи, овесени и ръжени зърна, за да ги посадим в корема си — така нямаше непрекъснато да мислим за ядене. Цяло лято най-старателно поливахме семената си с чиста ангарска водица, но така и не дочакахме реколтата или пък тя бе толкова слаба, че не можахме да я усетим. Впрочем аз смятам, че тази приумица не е съвсем безполезна и все някога ще послужи на човека, но тогава, още неопитни, ние нещо сбъркахме.

Трудно ми е да кажа как майка ми се реши да ме пусне в района (районния център наричахме район). Нямахме баща, живеехме много тежко и тя вероятно бе преценила, че по-лоши дни от това — няма накъде. Аз бях добър ученик, с радост ходех на училище и в селото минавах за много грамотен: пишех на бабите и четях писмата им, прехвърлих всички книжки, които имаше нашата неугледна библиотека, а вечер разказвах на момчетата какви ли не истории от прочетеното, като все гледах да прибавя доста и от себе си. Но най-много ми вярваха, когато дойдеше време за облигациите. През войната хората ги бяха насъбрали и сега често получавахме номерата на печелившите облигации — тогава ги носеха при мен. Разправяха, че съм имал лека ръка. Наистина падаха се печалби, повечето дребни, но в ония години колхозникът се радваше и на копейката, още повече че моята ръка изтегляше съвсем неочаквана печалба. Радостта от нея се предаваше неволно и на мене. Отделяха ме сред другите селски дечурлига, дори от време на време ми даваха нещо за ядене; веднъж чичо Иля, който, общо взето, се славеше като стиснат, свидлив човек, спечели 400 рубли и в радостта си ми загреба цяло ведро картофи — а това не беше малко богатство в месеците, преди да се запролети.

И все заради туй, че се оправях с номерата на облигациите, хората казваха на майка ми:

— Умник ти расте момчето. Трябва да го изучиш… Не бива да се прахосва такъв ум.

И напук на всички нещастия майка ми ме стъкми, въпреки че никой от нашето село дотогава не беше ходил да учи в района. Аз бях първият. Пък и не знаех както трябва какво ми предстои, какви изпитания ме очакват мене, пиленцето, на новото място.

И тук се учех добре. Какво друго ми оставаше? Нали затова бях дошъл, друга работа нямах, а да изпълнявам през пръсти онова, което ми възлагаха, тогава още не се бях научил. Едва ли бих се осмелил да отида на училище дори с един ненаучен урок и затова по всички предмети освен по френски получавах отлични бележки.

Френският не ми вървеше заради произношението. Лесно запомнях думи и фрази, бързо превеждах, прекрасно се справях с трудностите на правописа, но произношението досущ издаваше моя ангарски произход, чак до девето коляно, където от рождение никой не беше произнасял чужди думи, ако въобще беше подозирал за тяхното съществуване. Пердашех на френски по начина, по който се изговаряха нашите селски скоропоговорки, половината от звуците поради непотребност гълтах, а другата половина изстрелвах в къси лаещи откоси. Лидия Михайловна, учителката ни по френски, като ме слушаше, безсилно се мръщеше и затваряше очи. Естествено тя никога не беше чувала нещо подобно. Отново и отново ми показваше как се произнасят носовките, съчетанията от гласни, караше ме да повторя — аз се смущавах, езикът ми се вдървяваше и не се обръщаше. Всичко беше напразно. Най-страшното обаче идваше, когато се върнех от училище. Там аз неволно се отвличах, непрекъснато бях принуден да правя нещо, децата не ме оставяха на мира, заедно с тях — ща не ща, трябваше да се движа, да играя, а в час да внимавам. Но щом останех сам, налягаше ме мъка — мъка по родния дом, по село. Никога дотогава дори за един ден не се бях делил от семейството си и, разбира се, не бях подготвен да живея сред чужди хора. Толкова ми беше тежко, така опротивяло и непоносимо — по-лошо и от болест! Исках само едно, мечтаех за едно — да си отида в къщи и само в къщи. Отслабнах много: майка ми, която дойде в края на септември, се изплаши, като ме видя. Докато беше при мене се държах, не се оплаквах и не плачех, но щом тръгна да си заминава, не издържах и с рев хукнах след камиона. Майка ми ми махаше от каросерията да спра, да не позоря и себе си, и нея, но аз нищо не разбирах. Тогава тя се реши и спря колата.

— Хайде, тръгвай — настоя тя, когато аз доближих. — Научи какво научи, да си вървим в къщи.

Опомних се и избягах.

Отслабнал бях не само от мъка по дома. На всичкото отгоре редовно не си дояждах. Есента, докато чичо Ваня с неговата камионетка караше жито в приемателния пункт, който се намираше недалеч от районния център, честичко ми пращаха храна, горе-долу веднъж в седмицата. Цялата беда обаче беше там, че тя не ми стигаше. Получавах само хляб и картофи, майка ми понякога ми напълваше и бурканче с извара, която вземаше от някого срещу нещо друго, защото ние нямахме крави. Като ми докарат храна — вижда ми се много, погледна след два дни — нищо не останало. Много скоро забелязах, че повече от половината ми хляб по най-тайнствен начин някъде изчезва. Проверих и се оказа, че наистина е така — вчера го има, днес го няма. Кой крадеше — леля Надя ли, една писклива, измъчена жена, която сама се блъскаше с трите си деца, някоя от големите й дъщери, или най-малкият Федка — аз не знаех, дори се страхувах да мисля за това, а камо ли да ги следя. Обидно ми беше само, че майка ми, за да изпрати на мене, делеше последната хапка от близките ми, от сестричката ми и братчето, а храната така или иначе не стига до мене. Но трябваше да се примиря и с това. Няма да й олекне на майка ми, ако й кажа истината.

Тук гладът никак не приличаше на глада на село. Там винаги, и особено наесен, можеше да се изкара нещо, да се откъсне, да се изкопае, да се набере, в Ангара плуваше риба, в гората летяха птици. А тук всичко ми беше чуждо: чужди хора, чужди градини, чужда земя. Малката рекичка на десетина места я прецеждаха с мрежи. Една неделя седях с въдица цял ден и хванах три дребни, колкото чаени лъжички кротушки — от такъв улов не се надебелява. Повече не отидох — защо да си губя времето напразно? Вечер се въртях край чайната на пазара, запомнях кое колко струва, преглъщах от глад и се връщах в къщи с празен стомах. На печката на леля Надя кипеше чайник; сръбвах си чиста водица, стоплях си стомаха и си лягах да спя. На сутринта отново на училище. Така изкарвах до оня щастлив час, когато отпред спираше камионетката и на вратата потропваше чичо Ваня. И тъй като дълго бях гладувал и знаех, че продуктите ми, колкото и да ги икономисвах, много няма да се задържат, наяждах се до премаляване, до болки в корема, а после, след ден или два, отново започваше да ми стърже.

Един ден, още през септември, Федка ме попита:

— Ти не се ли страхуваш да играеш на „чика“?

— На каква „чика“? — не разбрах аз.

— Ами една такава игра. На пари. Ако имаш пари, ела да поиграем.

— Нямам.

— И аз нямам. Нищо, да идем само да погледаме. Ще видиш колко хубава игра е.

Федка ме поведе оттатък зеленчуковите градини. Минахме край проточилото се възвишение, цялото обрасло с коприва, вече почерняла и сплетена, с провиснали отровни гроздове от семена, промъквахме се, като скачахме от купчина на купчина, през старото бунище и в ниското, на една чиста и малка равна полянка, видяхме момчетата. Приближихме се. Момчетата се накокошиниха. Те бяха горе-долу на моите години, с изключение на едно високо и яко, силно и властно момче с дълъг червеникав перчем. Сетих се, че то беше в седми клас.

— Тоя защо си го довел? — недоволно каза той на Федка.

— Той е наш човек, Вадик, наш — почна да се оправдава Федка. — Живее у нас.

— Ще играеш ли? — попита ме Вадик.

— Нямам пари.

— Внимавай да не изтърсиш пред някои, че ние тук…

— Ами! — обидих се аз.

Повече не ми обръщаха внимание, аз се дръпнах встрани и почнах да наблюдавам. Играеха шестима-седмина, останалите само зяпаха и викаха най-вече за Вадик. Тук той беше господар, веднага го разбрах.

Никак не ми беше трудно да схвана същността на играта. Всеки залагаше по десет копейки, купчината монети, обърнати така, че да бъдат ези, оставаха на площадка, оградена с дебела черта на около два метра от касата, а от другата страна, от валчестия камък, който беше враснал в земята и служеше за опора на прекрачилия напред играч, хвърляха един кръгъл камък-шайба. Той трябваше така да се метне, че да се търколи колкото се може по-близо до чертата, но не и да я задмине — тогава ти получаваш правото пръв да разбиваш касата. Удряха с една и съща шайба, като се стараеха да обърнат монетите на другата им страна — тура. Обърнеш ли я, твоя е, продължавай да удряш — не успееш ли, отстъпи на следващия. Но най-важното беше още при хвърлянето да улучиш монетите и достатъчно бе поне една от тях да се окаже тура — цялата каса без всякакви приказки влизаше в джоба ти и играта започваше отново.

Вадик хитруваше. Той се приближаваше до валчестия камък последен, когато вече пред очите му се разкриваше цялата картина на последователността и знаеше къде да хвърли, за да излезе напред. Парите се падаха на първите, до последните рядко стигаха. Сигурно всички виждаха, че Вадик хитрува, но никой не смееше да му го каже. Естествено, той играеше хубаво. Наближи камъка и леко приклекне, присвие очи, за да се прицели с шайбата, и без да бърза, плавно се изправи — камъкът излита от ръката му и пада там, където се е прицелил. С бързо движение на главата той отмята падналия на челото му перчем, небрежно плюе встрани, за да покаже, че си е свършил работата, и с ленива, нарочно забавена крачка отива за парите. Ако са на купчинка, удря ги рязко и те звънтят, а единичните монети докосва внимателно с шайбата, като я плъзга, за да не се удрят и да не се въртят във въздуха, а без да излитат високо, само да се обърнат на другата си страна. Друг никой не умееше като него. Момчетата пердашеха наслуки и вадеха нови монети, а които нямаха какво да заложат, ставаха зрители.

Струваше ми се, че стига да имах пари, бих могъл да играя. На село играехме на ашици, но и за тях трябваше набито око. Освен това аз обичах да си измислям игри за точна стрелба: събера шепа камъчета, набележа си някоя по-трудна цел и хвърлям, хвърлям, докато не постигна пълен резултат — десет от десет. Хвърлял съм и отгоре, през рамо, и отдолу, като премятам камъка над целта. Така че известна ловкост имах. Нямах пари.

Майка ми тъкмо затова ми изпращаше хляб, защото нямахме пари, иначе можех и оттук да си го купувам. Но в колхоза откъде ти пари? Все пак един-два пъти в писмата ми слагаше по някоя петачка — за мляко. На сегашните са петдесет копейки, не бяха много, но все пак бяха пари, на пазара с тях можех да си купя пет половинлитрови бутилки с мляко, по рубла едната. Бяха ми казали да пия мляко заради малокръвието, защото често ни в клин, ни в ръкав почваше да ми се вие свят.

Но когато за трети път получих пет рубли, аз не отидох за мляко, а ги развалих на копейки и тръгнах към бунището. Мястото беше добре подбрано, няма що: полянка, която отвсякъде е заобиколена с хълмчета и отникъде не се вижда. Ако на село играехме такива игри, пред очите на възрастните, щяха да ни пъдят, да ни заплашват с директора и с милицията. А тук никой не ни пречеше. Пък и не беше далеч, за десет минути можеше да се дотича.

Първия път заложих деветдесет копейки, втория — шестдесет. Разбира се, мъчно ми беше за парите, но чувствах, че се нагаждам към играта, ръката ми постепенно свиква да се сили точно толкова, колкото беше необходимо, за да попадне шайбата право в целта, очите също се учеха овреме да определят къде ще падне тя и колко още ще се търкаля по земята. Вечер, когато всички си отиваха, отново идвах тук, измъквах изпод камъка скритата от Вадик шайба, обирах от джоба си дребните пари и хвърлях, хвърлях, докато съвсем не притъмнееше. Стигнах дотам, че от десет хвърляния, три или четири улучваха точно парите.

И най-после дойде денят, когато спечелих.

Есента беше топла и суха. Дори през октомври печеше така, че още можеше да се ходи по риза, дъждове валяха рядко и изглеждаха случайни, все едно че слаб попътен ветрец внезапно ги бе довлякъл от някоя буря. Небето синееше съвсем като през лятото, но сякаш се беше стеснило и слънцето залязваше рано. Над хълмовете в тези ведри часове въздухът струеше, като разнасяше горчивия упойващ дъх на сух пелин, ясно звучаха далечни гласове, кряскаха отлитащи птици. Тревата на нашата полянка, пожълтяла и клюмнала, все още беше жива и мека, по нея се търкаляха неучастващите в играта, по-точно казано, загубилите в играта момчета.

Сега всеки ден след училище аз тичах насам. Момчетата се меняха, идваха нови и само Вадик не пропускаше нито една игра. Тя без него и не започваше. След Вадик като сянка вървеше едно набито момче, с голяма остригана глава по прякор Пилето. Дотогава не бях срещал Пилето в училище, но ще избързам да кажа, че през третия срок той изведнъж, като гръм от ясно небе, се появи в нашия клас. Оказа се, че бил останал да повтаря пети клас и под някакъв предлог си дал ваканция до януари. И Пилето обикновено печелеше, макар и по-малко от Вадик, но и на загуба не оставаше. Сигурно затова не губеше, защото дружеше с Вадик и той скришом му помагаше.

На полянката от нашия клас понякога дотичваше Тишкин, едно неспокойно момче с мигащи очички, което много обичаше в час да вдига ръка. Знае — не знае, вдига. А като го изпитат, мълчи.

— Защо вдигаш ръка тогава? — попитат го.

Той мига с очи:

— Знаех го, но докато ставах, го забравих.

Аз не дружах с него. Изобщо тогава не бях се сдружил още с никое от момчетата — бях стеснителен, мълчалив, прекалено по селски необщителен и най-вече изпитвах дива мъка по родния дом, мъка, която потискаше всичките ми желания. И момчетата не търсеха моята компания и аз оставах сам, без да разбирам и без да отделям от своето горчиво положение самотата: сам, защото бях тук, а не в къщи, на село, където имах толкова приятели.

На полянката Тишкин сякаш не ме забелязваше. В играта той бързо и лесно загубваше, а после изчезваше някъде и отново се връщаше след доста време.

А аз печелех. Почнах да печеля всеки ден, непрекъснато. Правех си своя сметка: не бива да търкалям шайбата по площадката, за да извоювам правото пръв да хвърлям — когато играчите са много, това не е толкова лесно: колкото по-близо гледаш да улучиш чертата, толкова по-голяма става опасността да я минеш и да останеш последен. Трябва с хвърлянето да улучиш касата. Така и правех. Разбира се, рискувах, но при моята обиграност това беше оправдан риск. Можех да загубя три или четири пъти подред, но затова пък на петия, когато приберях касата, си възстановявах загубата тройно. Отново загуба и отново я възстановявах. Рядко ми се случваше да удрям с шайбата по монетите, но и тук си имах свой начин: ако Вадик удряше, като плъзгаше шайбата отвън навътре, аз правех обратното — блъсках я отвътре навън. Това беше непривично, но така шайбата прикрепяше монетата, не й даваше да се върти и след отминаването си я преобръщаше.

Сега вече завъдих пари. Не си позволявах да се увличам прекалено в играта и да стърча на полянката до късно вечер, трябваше ми само една рубла, всеки ден по една рубла. Спечелех ли я, изтичвах, купувах си от пазара бутилка мляко (стрините се сърдеха, когато вземаха моите изкривени, изпотрошени, очукани монети, но ми наливаха мляко), обядвах и сядах да уча. Тъй или иначе до насита не се наяждах, но вече самата мисъл, че пия мляко, ми даваше сили и уталожваше глада. Дори почна да ми се струва, че сега много по-малко ми се вие свят.

Отначало Вадик приемаше съвсем спокойно моите печалби. Той самият също не оставаше в загуба, пък аз едва ли бърках в джоба му с моите печалби. От време на време дори ме хвалеше: на̀, вижте как трябва да се хвърля, учете се, кьорчовци. Но скоро Вадик забеляза, че аз все бързам да напусна играта, и веднъж ме спря:

— Ти какво такова — обереш касата и хайде, изчезваш? Гледай го ти, много си пъргав. Я играй!

— Имам да уча, Вадик — почнах да се оправдавам.

— Който има да учи, да не идва тук.

А Пилето добави:

— Кой ти е казал, че така се играе на пари? За това, ако искаш да знаеш, може и бой да ядеш! Разбра ли?

Оттогава Вадик не ми даваше шайбата, преди той да я вземе, и ме допускаше до камъка последен. Той хвърляше точно и много често аз, още недокоснал шайбата, вече бърках в джоба си за нова монета. Но аз пък целех по-добре и имах ли възможност да хвърлям, шайбата като намагнетизирана падаше точно върху парите. Сам се чудех на точното си око, трябваше да се сетя и да се поприкрия малко, да играя по-незабелязано, а аз глупаво и безжалостно продължавах да бомбардирам касата. Откъде можех да зная, че никога и никому още не бе прощавано, ако в своята работа той изпреварва другите. Не чакай пощада, не търси застъпничество — за останалите си парвеню и най-много от всички те ненавижда онзи, който върви след тебе. Тази наука трябваше да изуча оная есен върху собствения си гръб.

Току-що отново бях улучил парите и тръгнах да ги събирам, когато забелязах, че Вадик настъпи с крак една от пръсналите се встрани монети. Всички останали бяха ези. В такива случаи обикновено при хвърлянето викат: „На склад!“, за да може, ако се окаже че няма тура, парите да бъдат събрани накуп за нов удар, но аз както винаги се надявах на успех и не извиках.

— Не са на склад! — обяви Вадик.

Отидох до него и се опитах да отместя крака му от монетата, но той ме блъсна, бързо я грабна от земята и ми я показа — ези. Забелязах, че монетата беше тура — в противен случай той нямаше защо да я настъпва.

— Ти я обърна — казах аз. — Беше тура, видях.

Той ми размаха юмрука си.

— А това виждаш ли го? Искаш ли да опиташ на какво мирише?

Трябваше да се примиря. Да настоявам на своето беше безсмислено: ако почнеха да ме бият, никой, нито един, дори Тишкин, който се въртеше тук, нямаше да се застъпи за мене.

Злите, присвити очи на Вадик ме гледаха в упор. Наведох се и лекичко ударих най-близката монета, обърнах я и преместих втора. „Ментърджията ще ме учи на честност — реших аз. — Тъй или иначе сега ще обера всичките пари.“ Отново насочих шайбата за удар, но не успях да я хвърля: изведнъж някой силно ме удари отзад с коляно и аз, както бях застанал наведен надолу, забих глава в земята. Край мене избухна смях.

Отзаде ми, предизвикателно усмихнат, стоеше Пилето. Аз се стъписах:

— Защо ме удряш?

— Кой ти каза, че съм аз? — отрече той. — Ти май нещо сънуваш.

— Дай ми я! — Вадик протегна ръка за шайбата, но аз не му я дадох. Обидата надви страха у мен и аз вече не се боях от нищо на света. Защо? Защо направиха това? Какво съм им сторил?

— Дай я! — настоя Вадик.

— Ти обърна монетата! — извиках аз. — Видях те, като я обърна. Видях!

— Я повтори — като пристъпяше към мен, каза той.

— Ти я обърна — вече по-тихо отвърнах, защото много добре знаех какво ще последва.

Пръв, пак отзад, ме удари Пилето. Аз политнах към Вадик, той бързо и умело, без да се цели, ме блъсна с глава в лицето и аз паднах, а от носа ми шурна кръв. Тъкмо скочих на крака и ето че отново отгоре ми се нахвърли Пилето. Още имах възможност да се измъкна, да избягам, но аз, кой знае защо, не помислих за това. Въртях се между Вадик и Пилето, почти без да се защитавам, само стисках в шепа носа си, от който ручеше кръв, и в отчаянието си, като ги ядосвах още повече, упорито повтарях едно и също:

— Обърна я! Обърна я! Обърна я!

Те ме удряха подред, първо единият, после другият, единият, другият. Някой трети, мъничък и злобен, ме риташе в краката, после те почти целите се покриха със синини. Гледах само да не падна, в никакъв случай да не падна пак. Дори в ония минути това ми се струваше позорно. Но в края на краищата ме събориха на земята и мирясаха.

— Махай се оттук, докато си още жив! — изкомандва Вадик. — Бързо!

Станах и като хълцах и подсмърчах с безчувствения си нос, се затътрих към възвишението.

— Само да гъкнеш пред някой, ще те убием! — обеща подире ми Вадик.

Не отговорих. Всичко вътре в мене се беше някак вкоравило, свито в обида, и аз нямах сили дума да продумам. И чак когато се качих на баирчето, не се стърпях и като обезумял закрещях с всички сили — така, че ме чу навярно цялото селище.

— Обърна-а я-я-я!

Пилето се затече подире ми, но веднага се върна — вероятно Вадик бе преценил, че ми стига толкова, и го бе спрял. Пет-шест минути хълцах и гледах към полянката, където играта отново бе започнала, после слязох от другата страна на хълма в долчинката, обрасла с черна коприва, паднах върху бодливата суха трева и безсилен да се сдържам повече, горчиво се разридах.

Тоя ден нямаше и не можеше да има в целия свят човек, по-нещастен от мене.

На сутринта със страх се погледнах в огледалото: носът ми беше подпухнал, под лявото ми око имаше синина, а под нея на бузата се беше проточила дебела кървава драскотина. Просто не знаех как ще отида на училище в такъв вид, но все някак трябваше да ида, не можех да се реша да пропусна часовете по каквато и да било причина. Да речем, че има хорски носове, които по рождение са по-хубави от моя, и да не е обикновеното им място, за нищо на света няма да се досетиш, че това е нос, но драскотината и синината изобщо не можеха да бъдат оправдани: веднага си личеше, че се мъдрят тук не по мое желание.

Като затулях окото си с ръка, аз се шмугнах в класната стая, седнах си на чина и наведох глава. Сякаш напук още първия час имахме френски. Лидия Михайловна в правото си на класен ръководител се интересуваше от нас повече от другите учители и да се скрие нещо от нея беше много трудно. Тя влизаше, поздравяваше ни, но още преди да разреши на класа да седне, имаше навика внимателно да огледа почти всеки от нас, като правеше уж шеговити, а всъщност задължителни за изпълнение забележки. И, разбира се, тя веднага видя белезите по лицето ми, които всячески се стараех да скрия; разбрах го, защото децата взеха да се извръщат.

— Да — каза Лидия Михайловна, като отваряше дневника, — днес между нас има ранени.

Класът се засмя, а Лидия Михайловна отново ме погледна. Тя беше малко кривогледа и сякаш не гледаше мен, а някъде встрани, но до този момент ние вече бяхме свикнали да познаваме накъде гледа.

— И какво се е случило? — попита тя.

— Паднах — изтърсих аз, понеже не се сетих предварително да си измисля някое що-годе правдоподобно обяснение.

— Ох, колко несполучливо! Вчера ли падна или днес?

— Днес. Не, снощи, когато беше тъмно.

— Хм, паднал! — извика Тишкин, задъхан от радост. — Вадик от седми клас го нареди така. Играха на пари и той почна да спори с него и си го получи. Та аз ги видях. Пък разправя, че бил паднал.

Аз се втрещих от това предателство. Той какво, нищо ли не разбира, или го прави нарочно? За игра на пари на бърза ръка можеха да ни изключат от училите. На̀ ти тебе една игра! В главата ми от страх всичко се обърка и забръмча: край, загубен съм, загубен… Гледай го ти Тишкин! Бива си го, няма що! И как ме зарадва! Изясни всичко — няма що!

— Тебе, Тишкин, исках да те питам нещо съвсем друго — без да се учудва и променя спокойния си, малко безразличен тон, го прекъсна Лидия Михайловна. — Излез на дъската, щом вече си почнал да говориш, и се приготви да бъдеш изпитан. — Тя почака, докато обърканият, станал изведнъж нещастен Тишкин излезе на дъската и кратко ми каза: — След часовете остани.

Най-много се страхувах да не би Лидия Михайловна да ме заведе при директора. А това означаваше, че освен днешния разговор утре ще ме изкарат пред училищния строй и ще ме принудят да разказвам кое ме е подбудило да извършва такава лоша постъпка. Директорът Василий Андреевич точно така питаше провинилия се ученик, независимо от това какво е сторил — дали е счупил някой прозорец, дали се е сбил, или е пушил в клозета: „Кое те подбуди да извършиш такава лоша постъпка?“. Той се разхождаше пред строя, събрал ръце на гърба си, издавайки раменете си напред в такт с широките си крачки, и така се създаваше впечатление, че догоре закопчаната му щръкнала тъмна куртка се движи самостоятелно малко пред него, и подканяше: „Отговаряй, отговаряй. Тебе чакаме. Гледай, цялото училище чака да видим какво ще ни кажеш“. Ученикът започваше за свое оправдание нещо да мънка, но директорът го прекъсваше: „Ти на въпроса ми отговори, на въпроса. Как ти зададох въпроса?“ — „Какво ме е подбудило?“ — „Точно така: какво те е подбудило? Слушам те“.

Историята обикновено завършваше със сълзи и едва след това директорът се успокояваше и ние се разотивахме по стаите. По-трудна беше работата с учениците от горните класове, които не искаха да плачат, но и на въпроса на Василий Андреевич не отговаряха.

Веднъж започнахме първия час десет минути по-късно, защото през цялото време директорът разпитваше един деветокласник, но тъй като не можа да изтръгне от него нищо смислено, заведе го в кабинета си.

Интересно какво щях да кажа аз? По-добре бе направо да ме изгонят. Не бях го помислил още, когато се сетих и друго — че тогава ще мога да се върна у дома, но веднага като опарен се стреснах: не, така позорно и в къщи не мога да си ида. Друго е, ако сам напуснех училище… Но пак ще кажат, че съм несериозен, щом не съм постигнал онова, което съм искал, и тогава всеки ще ми обърне гръб. Не, само това не. Тук още можех да потърпя и щях да свикна, но така да си отивам в къщи не бива.

След часовете, примрял от страх, чаках Лидия Михайловна в коридора. Тя излезе от учителската, кимна ми и ме поведе към класната стая. Както винаги седна до масата, а аз исках да се наместя на третия чин, по-далеч от нея, но Лидия Михайловна ми посочи първия, точно пред нея.

— Истина ли е, че играеш на пари? — направо започна тя. Попита ме много високо, а аз си мислех, че за тези неща в училище трябва да се говори само шепнешком, и се изплаших още повече. Но нямаше никакъв смисъл да отричам, Тишкин ме беше продал с парцалите. Измънках:

— Истина е.

— И какво — печелиш ли или губиш?

Запънах се, понеже не знаех кое е по-доброто.

— Хайде, разкажи ми всичко. Сигурно губиш, а?

— Пе… печеля.

— Добре, щом е тъй… Значи, печелиш. И какво правиш с парите?

Дълго време в училище не можех да свикна с гласа на Лидия Михайловна, той ме объркваше. В нашето село говореха, като заораваха с гласа си някъде надълбоко-надълбоко, и затова той звучеше на воля, а Лидия Михайловна имаше глас някак си плитък и лек, тъй че трябваше да се вслушвам в него — и това съвсем не беше от безсилие, защото понякога тя можеше да говори до насита, а сякаш от спотаеност и излишна икономия. Готов бях да обвиня за всичко френския: то се знае, че докато го е учила, докато се е нагаждала към чуждата реч, заключеният й глас е спаднал и отслабнал като глас на птичка в кафез и сега — чакай го отново да се засили и укрепне. Ето и в тоя миг Лидия Михайловна ме питаше с такъв тон, сякаш в същото време беше заета с нещо друго, по-важно, въпреки че от въпросите й аз нямаше къде да мърдам.

— Да, и какво правиш с парите, които спечелваш? Купуваш си бонбони? Или книги? Или спестяваш за нещо? Сигурно вече имаш много пари?

— А, не, нямам много. Аз печеля само по рубла.

— И спираш да играеш?

— Да.

— Ами рублата? Защо само рубла? Какво я правиш?

— Купувам си мляко.

— Мляко ли?

Тя седеше пред мен безупречна, умна и красива, красива в своята женска младост, която аз смътно чувствах; усещах мириса на парфюма й, който възприемах като дихание; при това тя беше учителка не по някаква си аритметика, не и по история, а по загадъчния френски език, който също криеше нещо особено, приказно, неподвластно кому да е, още повече на мене. Както не смеех да я погледна, така и не посмях да я излъжа. Пък и защо в края на краищата трябваше да я лъжа?

Тя мълчеше и ме разглеждаше. С всичките си пори почувствах как под погледа на нейните леко кривогледи, внимателни очи всички мои беди и щуротии просто набъбват и се наливат с лоша сила. Разбира се, тя имаше какво да гледа: пред нея на чина седеше и се свиваше едно слабичко, малко диво момче, с изранено лице; без майка — неспретнато и самотно, във вехтичко, захабено от пране палтенце на увисналите рамене, което отпред му беше таман, но от ръкавите на което ръцете му доста стърчаха; с лесно цапащи се светлозелени панталони, преправени от бащиния брич и напъхани в чирките[1], със следи от вчерашния бой. Аз и преди бях забелязал с какво любопитство Лидия Михайловна поглежда моите обувки. В целия клас само аз бях с чирки. Едва на другата есен, когато категорично отказах да ходя с тях на училище, майка ми продаде шевната машина, единствената ни ценност, и ми купи кирзови ботуши.

— И все пак не бива да играеш на пари — замислено каза Лидия Михайловна. — Можеш да минеш и без това. Нали?

Не смеех да повярвам в своето избавление и лесно обещах:

— Мога.

Говорех искрено, но какво да правя, когато не можеш да вържеш искреността си с въже, та да не ти избяга.

В името на справедливостта необходимо е да кажа, че в онези дни я карах съвсем зле. Заради сухата есен нашият колхоз рано беше предал зърното и чичо Ваня вече не идваше. Знаех, че в къщи майка ми място не може да си намери, тревожи се за мене, но и на мене от това не ми ставаше по-леко. Чувалът с картофи, който чичо Ваня ми донесе последния път, се изпари толкова бързо, като че ли най-малкото добитък бяха хранили с тях. Добре че се сетих и си скрих малко в запустелия навес на двора, та сега живеех само от скритото. След училище се промъквах като крадец под навеса, пъхах няколко едри картофа в джобовете си и тичах през улицата към хълмовете, за да мога в някоя удобна и потайна долчинка да запаля огън. През цялото време изпитвах желание да ям, дори насън усещах как стомахът ми се свива от спазми.

С надеждата да се натъкна на нова компания от играчи почнах по малко да изследвам съседните улици, скитах се из пущинаците, следях децата, които се запътваха към баирчетата. Напразно — сезонът бе свършил, духаха студени октомврийски ветрове. И само на нашата полянка момчетата продължаваха да се събират. Навъртах се наблизо, виждах как блясва на слънцето шайбата, как Вадик, размахвайки ръце, командва и познатите фигурки се навеждат над касата.

В края на краищата не издържах и слязох при тях. Знаех, че се унижавам, но не беше по-малко унижение веднъж и завинаги да се примиря с това, че съм бит и изпъден. Чоплеше ме да видя как ще реагират на моето появяване Вадик и Пилето и как ще се държа аз. Но най-много ме гонеше гладът. Трябваше ми една рубла вече не за мляко, а за хляб. Други пътища да я спечеля не знаех.

Приближих и играта от само себе си спря — всички вторачиха очи в мене. Пилето беше с шапка с вдигнати наушници, която му стоеше както и всичко на него, небрежно и смело, и с карирана, извадена над панталона риза с къси ръкави; Вадик се перчеше с красивото си дебело яке с цип. Наблизо бяха събрани накуп пуловери и палтенца, а върху тях, свило се от вятъра, седеше едно малко пет-шестгодишно момченце.

Пръв ме посрещна Пилето:

— Защо идваш? Не си ли ял бой скоро?

— Дойдох да играя — колкото се може по-спокойно отговорих аз, като гледах Вадик.

— Кой ти каза — Пилето изпсува, — че тук някой ще играе с тебе?

— Никой.

— Вадик, какво, веднага ли да го набием, или да почакаме?

— Какво си се лепнал за човека, Пиле? — като ме гледаше с присвити очи, рече Вадик. — Нали разбра, че е дошъл да играе. Може би иска да спечели от нас по десет рубли.

— Вие нямате по десет рубли — само за да не изглеждам страхливец в собствените си очи, рекох аз.

— Ние колкото имаме, ти не си и сънувал. Залагай без много приказки, докато не си разсърдил Пилето. Че той е кибритлия.

— Да го набия ли, Вадик?

— Недей, нека играе. — Вадик смигна на децата. — Той играе много хубаво, ние не струваме нищо пред него.

Вече бях патил и разбирах какво означава добротата на Вадик. Вероятно му беше омръзнала скучната, неинтересна игра, затова, за да погъделичка нервите си и да изпита вкуса на истинската игра, беше решил да ме допусне в нея. Но само да засегнех честолюбието му, отново щях да си изпатя. Ще намери за какво да се заяде, а до него е Пилето.

Реших да играя разумно и да не се лакомя за касата. Като всички, за да не изпъквам, аз търкалях шайбата и се боях да не би случайно да улуча парите, после полекичка удрях монетите и се оглеждах дали отзаде ми не е Пилето. Първите дни не си позволявах да мечтая за рубла — двайсет, трийсет копейки, колкото за парче хляб — и те ми стигаха, и на това бях доволен.

Но онова, което рано или късно трябваше да се случи, разбира се, се случи. На четвъртия ден, след като бях спечелил рубла и се канех да си вървя, отново ме набиха. Наистина този път ми се размина с по-малко, но ми остана един белег: устната ми силно се поду. В училище трябваше постоянно да я захапвам. Но колкото и да я криех, колкото и да я хапех, Лидия Михайловна я видя. Тя нарочно ме извика на дъската и ме накара да чета един френски текст. Десет здрави устни да имах, пак не бих могъл да го произнеса правилно, а с една — да не говорим.

— Стига, ох, стига! — изплаши се Лидия Михайловна и размаха към мен ръце, сякаш отпъждаше нечиста сила. — Но как може така?! Ще трябва да се занимавам с тебе отделно. Друг изход няма.

[1] Чирки — кожени леки и меки обувки, саморъчно изработени, мъжките — до коленете, а дамските — до глезените. — Б.пр. ↑

Така започнаха моите мъчителни и неловки дни. Още от сутринта със страх очаквах часа, когато трябваше да остана сам с Лидия Михайловна, и като си кърша езика, да повтарям след нея неудобните за произнасяне, измислени само за наказание думи. Ако не за подигравка, за какво друго трябваше да сливам три гласни в един плътен провлечен звук, като например това „о“, с което можех да се задавя, в думата beaucoup (много)? Защо беше необходимо да изговарям звуците през носа, когато той от веки веков служи на човека за съвсем друго? Защо? Нали все пак трябва да съществуват разумни граници? Обливаше ме пот, почервенявах и се задъхвах, а Лидия Михайловна не ме оставяше да си поема въздух и най-безмилостно ме караше да кълча бедния си език. И защо единствен аз трябваше да търпя това? В училище имаше колкото искаш деца, които говореха френски къде по-лошо от мене, но те си се разхождаха свободно, правеха каквото си искат, а аз като прокълнат трябваше да се потя заради всички.

Оказа се обаче, че и това не бе най-страшното. Изведнъж Лидия Михайловна реши, че в училище имаме малко време заради втората смяна, и ми каза вечер да ходя у тях. Тя живееше до училище в учителските блокове. В другата, по-голяма половина от къщата живееше директорът.

Тръгнах за нейния дом с чувството, че отивам на бесилото. По природа плах и стеснителен, загубващ у̀ма и дума при най-малкото нещо, в този така чист и подреден дом на учителката отначало направо се вдървявах и боях да дишам. Трябваше да ми напомнят да се съблека, да вляза в стаята, да седна, трябваше да ме местят като вещ и едва ли не със сила да измъкват думите от устата ми. А това никак не ми помагаше да напредвам във френския. Но странно, тук се занимавахме по-малко, отколкото в училище, където уж ни пречеше втората смяна. Освен това Лидия Михайловна, докато домакинстваше из къщи, ме разпитваше или пък ми разказваше за себе си. Подозирам, че нарочно, заради мене измисли, че и на нея в училище този език хич не й вървял и решила да си докаже, че може да го научи не по-лошо от другите, та затова се записала френска филология.

Сврян в ъгъла, слушах и не знаех да се надявам ли, че скоро ще ме пуснат да си вървя. В стаята имаше много книги, на едно шкафче до прозореца беше сложен голям красив грамофон — рядкост за онези времена, а за мене изобщо невиждано чудо. Лидия Михайловна слагаше плочи и вещ мъжки глас пак ме учеше на френски. Тъй или иначе от него нямаше къде да се дяна. Лидия Михайловна в простичка къщна рокля, с меки плетени пантофи ходеше из стаята, като ме караше да трепвам и замирам, когато се приближаваше до мене. Просто не можех да повярвам, че седя в нейната къща, за мене тук всичко беше твърде неочаквано и необикновено, дори въздухът, пропит с лек и непознат мирис от един живот, който аз не познавах. Неволно се създаваше впечатление, че скришом надничам в този живот, и от срам и неудобство за себе си още повече се загръщах в своето окъсяло сако.

Лидия Михайловна тогава ще да е била на около двадесет и пет години или нещо такова; аз добре си спомням правилното й и затова не толкова живо лице с присвити, за да скрият кривогледството, очи; скъперническата усмивка, която рядко се разливаше докрай, и съвсем черната й, късо подстригана коса. Но въпреки всичко това нейното лице не криеше строгост, която, както по-късно забелязах, с годините става едва ли не професионална черта на учителите, дори и на най-меките и добрите до натура — нейното лице беше някак внимателно, в него имаше лукавост, недоумение, което се отнасяше към нея самата и което сякаш говореше: интересно, как съм се озовала тук и какво всъщност правя аз? Сега си мисля, че до туй време тя вече ще да е била омъжена: в гласа й, в походката й — мека, но уверена, свободна, в цялото й поведение се чувстваше смелост и опитност. А освен това аз винаги съм поддържал мнението, че девойките, които изучават френски или испански език, стават жени по-рано от своите връстнички, които се занимават например с руски или немски език.

Срамно ми е сега да си спомням как се плашех и смущавах, когато след урока Лидия Михайловна ме викаше да вечеряме. Колкото и да бях гладен, веднага загубвах всякакъв апетит. Да седна на една маса с Лидия Михайловна? Не, не! По-добре за утре да науча наизуст целия френски, та никога повече да не идвам тук. Хапката хляб сигурно наистина щеше да заседне в гърлото ми. Вероятно дотогава не бях и подозирал, че Лидия Михайловна като всички нас също яде най-обикновена храна, а не някаква манна небесна — до такава степен в моите представи тя беше необикновен човек, който не прилича на другите хора.

Аз скачах и като измънквах, че не съм гладен, че не искам, отстъпвах покрай стената към изхода. Лидия Михайловна ме гледаше учудена и обидена, но никаква сила не беше в състояние да ме спре. Измъквах се. Това се повтори няколко пъти, след като тя, отчаяна, престана да ме кани на масата. Въздъхнах облекчено.

Един ден ми казаха, че долу, в съблекалнята, имало оставен за мене колет, който бил донесъл някакъв селянин. Ами че чичо Ваня, шофьорът ни, кой друг! Сигурно у нас е било заключено, а чичо Ваня не е можел да ме чака да се върна от училище и го е донесъл тук. С мъка дочаках края на часовете и хукнах долу. Леля Вера, училищната чистачка, ми посочи в ъгъла едно бяло шперплатово сандъче, в каквито изпращаха колетите по пощата. Аз се учудих: защо в сандъче — майка ми редовно ми пращаше храна в най-обикновена торба. Може би това съвсем не е за мене? Не, на капака бяха написани моят клас и моето име. Вероятно чичо Ваня ги беше написал вече тук — да не би да сбъркат за кого е. Откъде го е измислила майка ми да заковава продуктите в сандъче? Ама че интелигентна е станала!

Да занеса колета в къщи, без да разбера какво има в него, не можех — нямах това търпение. Ясно беше, че не е пълен с картофи. И хляб не беше — лек беше на килограми, пък и сандъчето по форма не беше удобно за него. При това скоро ми бяха пращали хляб и аз още имах от него. Тогава какво можеше да бъде? Още тук, в училище, се пъхнах под стълбата, където се сетих, че имаше брадва, намерих я и отковах капака. Под стълбата беше тъмно, аз излязох оттам и като се озъртах крадливо, сложих сандъчето на най-близкия перваз.

Надникнах в колета и примрях: най-отгоре, покрити грижливо с голям бял лист, лежаха макарони. Това се казва колет! Дългите жълти тръбички, наредени една до друга в равни редици, блеснаха на светлината като същинско богатство, по-скъпо от което за мене на тоя свят нямаше. Сега ми стана ясно защо майка ми ги беше сложила в сандъче: да не се счупят макароните, да не се натрошат, да ги получа цели, запазени. Внимателно извадих една тръбичка, погледнах през нея, духнах и безсилен повече да се сдържам, жадно я захрупах. После по същия начин взех втора, трета и едновременно с това преценявах къде да скрия сандъчето, за да не излапат макароните прекалено лакомите мишки в килера на моята хазайка. Майка ми не ги е купувала за тях, не е давала последните си пари. Не, макароните аз тъй лесно няма да изпусна. Това не са някакви си картофи.

И изведнъж хапката приседна на гърлото ми. Макарони… Наистина, откъде може да ги е взела майка ми? На село такива работи от памтивека не е имало и за никакви пари не можеха да се купят. И какво излиза тогава? Припряно, с отчаяние и надежда разрових макароните и на дъното на сандъчето намерих няколко големи парчета захар и два къса хематоген. Хематогенът потвърди: колетът не е от майка ми. Тогава от кого можеше да бъде, от кого? Още веднъж погледнах капака: моят клас, моето име, за мене е. Интересно, много интересно.

Напъхах гвоздеите от капака в дупките, оставих сандъчето на перваза, качих се на втория етаж и почуках на учителската. Лидия Михайловна вече си била отишла. А, ще я намеря, знам къде живее, ходил съм у тях. Значи така: щом не искаш да ядеш с мене, тогава вземи продукти за вкъщи. Тъй значи. Няма да стане тая. Никой друг не може да е. Това не е от майка ми: тя нямаше да забрави и бележка да пъхне вътре, да ми разкаже откъде, от кои мини са изкопали това богатство.

Когато аз с рамото напред се вмъкнах с колета в стаята — Лидия Михайловна се направи, че нищо не разбира. Тя гледаше сандъчето, което аз оставих на земята пред нея, и учудено питаше:

— Какво е това? Какво си донесъл? Защо?

— Вие сте го направили — казах аз с разтреперан, пресекващ глас.

— Какво съм направила? За какво става дума?

— Вие сте изпратили този колет в училище. Зная, че сте вие.

Забелязах, че Лидия Михайловна се изчерви и смути. Очевидно това беше оня единствен случай, когато не се страхувах да я гледам право в очите. Не ме интересуваше учителка ли ми е, или далечна роднина. Сега питах аз, а не тя, и питах на руски, а не на френски език без каквито и да е артикли. Нека отговаря.

— Защо смяташ, че съм аз?

— Защото ние на село нямаме макарони. И хематоген нямаме.

— Как? Изобщо ли нямате? — Тя така искрено се учуди, че съвсем се издаде.

— Изобщо нямаме. Трябваше да го предвидите.

Лидия Михайловна изведнъж се разсмя и се опита да ме прегърне, но аз се дръпнах.

— Наистина, трябваше да го предвидя. Как можах?! — Тя за миг се замисли. — Трудно обаче можех да се сетя, честна дума! Та аз съм градски човек. Значи казваш, изобщо нямате. Какво имате тогава?

— Грах имаме. Ряпа имаме.

— Грах… ряпа… Пък ние в Кубан имаме ябълки. Ах, колко ябълки има сега там! Аз тая година исках да си ида в Кубан, но, кой знае защо, дойдох тук. — Лидия Михайловна въздъхна и ми хвърли един поглед. — Не ми се сърди. За хубаво го направих. Кой да знае, че тези макарони ще ме издадат. Нищо, вече ще бъда по-умна. А ти вземи макароните…

— Няма да ги взема — прекъснах я аз.

— Защо правиш така? Зная, че гладуваш. А аз съм сама и имам много пари. Мога да си купя каквото искам, но нали съм сама… Пък и ям по малко, за да не напълнея.

— Аз не гладувам.

— Недей да спориш с мене, моля те, зная. Говорих с хазайката ти. Какво лошо има, ако вземеш сега тези макарони и днес си приготвиш хубав обяд? Защо да не ти помогна поне веднъж в живота! Обещавам ти повече никакви колети да не пробутвам. Но този те моля да вземеш. Трябва непременно да се храниш добре, за да можеш да учиш. Имаме толкова сити безделници, които нищо не запомнят и явно никога няма да поумнеят, а ти си способно момче и не бива да напускаш училище.

Гласът й започваше да ми действа успокояващо: страхувах се, че тя ще ме уговори, и ядосан сам на себе си, загдето разбирам правотата на Лидия Михайловна и загдето въпреки това не искам да я разбера, като клатех глава и си мърморех нещо, избягах навън.

След тази история уроците ни не спряха и аз продължавах да ходя при Лидия Михайловна. Но сега вече тя се зае с мене както трябва. Вероятно бе решила — щом ще е френски, да е френски! И наистина, това даде резултат, постепенно почнах да изговарям доста сносно френските думи и те вече не падаха в краката ми като недодялани камъни, а звънливо се опитваха да излетят.

— Добре — насърчаваше ме Лидия Михайловна. — Този срок още няма да имаш отличен, но другия — непременно.

За колета не споменавахме нито дума, но аз за всеки случай бях нащрек. Кой знае още какво можеше да измисли Лидия Михайловна? По себе си знаех: когато не успееш в нещо, ще направиш всичко възможно, за да стане, току-тъй не се отказваш от него. Струваше ми се, че Лидия Михайловна през цялото време изчаква и се вглежда в мене и едновременно с това се надсмива на моето странно поведение — ядосвах се, но този гняв, колкото и да е чудно, ми помагаше да бъда по-уверен в себе си. Вече не бях онова кротко и безпомощно момченце, което се страхува крачка да пристъпи тук, малко по малко свиквах с Лидия Михайловна и нейния дом. Разбира се, все още се стеснявах, свивах се в ъгъла, като криех своите чирки под стола, но предишната скованост и потиснатост отстъпваха и сега аз сам се осмелявах да задавам въпроси на Лидия Михайловна и дори да споря с нея.

Тя направи още един опит да ме покани на масата — напразно. По този въпрос бях непреклонен, имах инат за десетима.

Навярно вече можехме да прекратим тези уроци в къщи, най-главните неща бях усвоил, езикът ми се пречупи и размърда, останалото след време щеше да дойде от занятията в училище. Имах пред себе си толкова години. Ако сега науча изведнъж всичко от начало до край, какво ще правя после? Но не се решавах да кажа това на Лидия Михайловна, а тя вероятно не смяташе нашата програма за изпълнена и аз продължавах да влача своя френски хомот. Впрочем дали беше хомот? Някак незабелязано, неволно, без и аз сам да очаквам, почувствах влечение към езика и в свободни минути, без никой да ме кара, надничах в речничето, преглеждах следващите текстове в учебника. Наказанието се превръщаше в удоволствие. Подтикваше ме и самолюбието: не можех, но ще мога, и то не по-лошо от най-добрите ученици. Да не съм по-глупав от тях? Само да не ходех при Лидия Михайловна!… Аз бих могъл сам, сам…

Един ден, горе-долу две седмици след историята с колета, Лидия Михайловна с усмивка ме попита:

— Не играеш ли вече на пари? Или пак някъде се събирате и скришом играете?

— Как можем да играем сега?! — учудих се аз, като й посочих с поглед снега навън.

— Каква игра беше тя? Как се играеше?

— Защо искате да знаете? — настръхнах аз.

— Интересно ми е. В детството си и ние сме играли. Та искам да знам дали тази игра е същата, или не. Кажи, кажи, не се страхувай.

— От какво да се страхувам?!

Разказах й всичко, като премълчах разбира се, историите с Вадик, Пилето и своите малки хитрини, които използвах в играта.

— Не. — Лидия Михайловна поклати глава. — Ние играехме на „удари стена“. Знаеш ли я?

— Не.

— Ето — виж. — Тя пъргаво скочи иззад масата, до която седеше, намери в чантата си монети и дръпна един стол от стената. — Ела тук и гледай. Аз хвърлям монетата в стената. — Лидия Михайловна леко я удари, монетата направи дъга и със звън полетя на пода. — Сега — Лидия Михайловна ми пъхна друга пара в ръката — хвърляш ти. Но имай предвид: трябва така да удариш, че твоята монета да се окаже колкото се може по-близо до моята. За да ги примериш, да ги стигнеш с пръстите на едната си ръка. Тази игра се нарича още „мереница“. Докоснеш ли монетите — значи си ги спечелил. Хвърляй.

Аз ударих — моята монета, паднала на ръба си, се търкулна в ъгъла.

— Охо-о — махна с ръка Лидия Михайловна. — Много далеч. Започваш ти. Имай предвид: ако моята пара докосне твоята съвсем леко, дори с крайчето, аз печеля двойно. Разбираш ли?

— Какво има за неразбиране?

— Ще играем ли?

Не повярвах на ушите си:

— Да играя с вас?

— Че защо да не играеш?

— Ама вие сте учителка!

— Че какво от това? Като съм учителка, значи не съм човек, така ли? Понякога ми омръзва да бъда само учителка, все да уча и да уча другите. Постоянно да се ограничавам: туй недей прави, онуй — недей. — Лидия Михайловна присви очи по-силно от друг път и замислено, някак невиждащо, се загледа през прозореца. — От време на време е полезно да забравяш, че си учителка — иначе ще се превърнеш в такова плашило, че на хората ще им доскучае с теб. Може би най-важното за учителя е да не възприема себе си сериозно, да разбира, че може да научи другите на малки неща. — Тя се сепна и веднага стана по-весела. — В детството си бях ужасно палава, родителите ми здравата се напатиха с мене. И досега често ми се скача, лудува, иска ми се да летя, да правя нещо не по програма, не по разписание, а по собствено желание. Аз тук понякога си скачам, лудувам. Човек остарява не когато доживее до старостта, а когато престане да бъде дете. С удоволствие бих скачала всеки ден, но оттатък живее Василий Андреевич. Той е много сериозен човек. В никакъв случай не бива да разбере, че играем на „мереница“.

— Но ние не играем на никаква „мереница“. Вие само ми показахте.

— Ние можем да си поиграем ей така, както казват, наужким. Но ти не ме издавай на Василий Андреевич.

Господи, какви работи ставали по белия свят! Преди колко време само аз до смърт се страхувах да не би Лидия Михайловна да ме заведе при директора дето играя на пари, а сега тя ме моли аз да не я издавам. Пълна бъркотия — нищо друго! Озъртах се, сякаш се страхувах неизвестно от какво, и смутено мигах с очи.

— Какво, да опитаме ли? Ако не ни хареса, ще спрем.

— Добре — нерешително се съгласих аз.

— Започвай.

Взехме монетите. Чувстваше се, че някога Лидия Михайловна действително беше играла, а аз едвам-едвам сега свиквах с играта, още не знаех как да удрям парите в стената — дали откъм ръба, или с едната им страна, на каква височина и кога с каква сила. Моите удари бяха слепи; ако водехме сметка, в първите минути аз ще съм загубил доста, макар че тая игра не беше нищо особено. Естествено най-много ме гнетеше и притесняваше мисълта, че играя с Лидия Михайловна. И на сън не бих сънувал, и през ум не би ми минало такова нещо. Не можех да се съвзема толкова бързо и лесно, а когато дойдох на себе си и малко по малко почнах да се вглеждам в играта, Лидия Михайловна взе и я прекрати.

— Не, така не е интересно — каза тя, като се изправи и прибра пръснатата върху челото й коса. — Ако играем, да играем наистина, а не като някакви си хлапета.

— Но тогава ще играем на пари — плахо припомних аз.

— Естествено. Какво държим в ръцете си? Играта на пари не бива да се заменя с нищо друго. Това я прави хем хубава, хем лоша. Ще заложим съвсем малка сума, но така ще стане интересно.

Мълчах, защото не знаех какво да правя, как да постъпя.

— Нима се боиш? — подкачи ме Лидия Михайловна.

— И таз добра! От нищо не ме е страх.

Имах в себе си някакви дребни пари. Дадох на Лидия Михайловна нейната монета и извадих от джоба своя. Добре, Лидия Михайловна, щом искате, ще играем наистина. Да не съм почнал пръв аз, я! Вадик и той отначало не ми обръщаше нула внимание, а после се опомни, почна с юмруци да ме бие. Онази игра научих, ще науча и тази. Това не е френски, пък аз скоро и френския ще сложа в джоба си.

Трябваше да се съглася с едно условие: тъй като ръката на Лидия Михайловна е по-голяма и пръстите й са по-дълги, тя ще мери с палеца и средния пръст, а аз, както е и редно — с палеца и кутрето. Това беше справедливо и аз се съгласих.

Играта започна отново. Прехвърлихме се от стаята във вестибюла, където беше по-свободно, и удряхме в една гладка дъсчена преградка. Удряхме, пълзяхме по пода на колене, като се блъскахме, без да искаме, разпервахме пръсти, за да премерим разстоянието между монетите, после отново скачахме и Лидия Михайловна обявяваше резултата. Тя играеше шумно: викаше, пляскаше с ръце, дразнеше ме — с една дума, държеше се като обикновено момиченце, а не като учителка, и на мене понякога ми се искаше дори да й се скарам. Но въпреки това печелеше тя, а аз губех. Не успях да се опомня, когато задлъжнях осемдесет копейки, с голяма мъка намалих този дълг на тридесет, но Лидия Михайловна отдалеч улучи с монетата си моята и сметката веднага скочи на петдесет. Почнах да се вълнувам. Бяхме се уговорили да се разплащаме в края на играта, но ако вървеше така, много скоро щяха да ми свършат парите, защото имах малко повече от рубла. Значи не биваше да надхвърлям рублата — иначе ме чакаше позор, позор и срам за цял живот.

И в този момент неочаквано забелязах, че Лидия Михайловна изобщо не се мъчи да ме победи. Когато мереше, пръстите й се присвиваха, без да се протягат в цялата дължина — там, където тя уж не достигаше монетите, аз, без много да се напъвам, ги стигах. Това ме обиди и аз станах.

— Не — заявих, — така не играя. Защо ми отстъпвате? Не е честно.

— Но аз наистина не мога да взема монетите — почна да отрича тя. — Пръстите ми са някак вдървени.

— Можете.

— Добре, добре, ще се старая.

Не зная как е в математиката, но в живота най-доброто доказателство е обратното. Когато на другия ден видях, че Лидия Михайловна, за да се допре до монетата, я подбутва скришом към пръста си, изстинах. Тя ме погледна, направи се че не забелязва възмущението ми от абсолютното й мошеничество, и сякаш нищо не се е случило, продължи да бута парата.

— Какво правите?! — възмутих се аз.

— Аз ли? Че какво правя?

— Защо я местите?

— Ама не, тя си беше тук — най-безсрамно, дори радостно отрече Лидия Михайловна и в този момент в никакъв случай не беше по-лоша от Вадик или Пилето.

Е, браво, браво! И това ми било учителка! Със собствените си очи от двайсет сантиметра я видях как бута монетата, а тя ме уверява, че не я била пипала и ми се присмива на всичкото отгоре. Да не ме смята за сляп? Или за хлапе? И това ми било преподавателка по френски език! Още същия миг вече забравих, че едва вчера Лидия Михайловна се опитваше да ми се предаде, и започнах да я следя да не ме излъже. Гледай ти! И това го прави Лидия Михайловна!

Него ден се занимавахме с френски петнайсет-двайсет минути, а оттогава почнахме и по по-малко. Интересуваха ни вече други неща. Лидия Михайловна ме караше да прочета някой откъс, правеше ми забележки, изслушваше ме още веднъж след забележките и ние, без да губим време, почвахме играта. След две малки загуби аз почнах да печеля. Бързо се приспособих към играта, научих всичките й тайни, знаех как и къде да удрям, какви номера да правя, за да не подложа монетата си на удар.

И отново почнах да имам пари. Отново тичах на пазара и си купувах мляко — сега вече на замразени кръгли парчета. Внимателно изрязвах насъбрания каймак, пъхах в устата си натрошените ледени късчета и затварях от удоволствие очи, когато усетих по цялото си тяло тяхната насищаща сладост. После обръщах замръзналото кръгче с дъното нагоре и с ножа започвах да дълбая сладката млечна утайка. Изчаквах остатъците да се разтопят и ги изпивах с парче чер хляб.

Нищо, можеше да се живее, а в недалечно бъдеще, когато раните от войната бъдат заличени, щастливи дни обещаваха за всички…

Разбира се, когато вземах пари от Лидия Михайловна се чувствах неудобно, но всеки път се успокоявах с мисълта, че това е честна печалба. Никога не бях я молил да играем, тя сама ми предлагаше. Да откажа не смеех. Струваше ми се, че играта й доставя удоволствие, тя се развеселяваше, смееше се, закачаше се.

Ако знаехме как щеше да свърши всичко това…

… Коленичили един срещу друг, ние заспорихме за сметката. Малко преди това май пак спорихме за нещо.

— Разбери, главо глупава — като пълзеше към мене и размахваше ръце, доказваше Лидия Михайловна, — защо ми е да те лъжа? Аз водя сметката, а не ти, и зная по-добре от тебе. Загубих три пъти поред, а преди това имаше покритие.

— То не се смята.

— Защо пък да не се смята?

— И вие имахте покритие.

Крещяхме, прекъсвахме се един друг, когато до нас достигна учуден, да не кажа поразен, но твърд и звънлив глас:

— Лидия Михайловна!

Замръзнахме. На вратата стоеше Василий Андреевич.

— Лидия Михайловна, какво правите? Какво става тук?

Лидия Михайловна бавно, много бавно се изправи, зачервена и разрошена, и като приглади коса, каза:

— Аз, Василий Андреевич, се надявах, че ще почукате, преди да влезете.

— Чуках. Никой не ми отговори. Какво става тук? Обяснете ми, моля ви. Имам право като директор да зная…

— Играем на „мереница“ — спокойно отговори Лидия Михайловна.

— Играете на пари с него?… — Василий Андреевич тикна пръст в мене и аз от страх изпълзях зад преградката, за да се скрия в стаята. — Играете с ученик?! Правилно ли ви разбрах?

— Правилно.

— Ах, знаете ли… — Директорът се задъхваше, въздухът не му достигаше. — Нямам думи да назова вашата постъпка. Това е престъпление! Развращаване! И още, още… Двайсет години работя в училище, виждал съм какво ли не, но такова нещо…

И той вдигна ръце.

След три дни Лидия Михайловна си замина. Вечерта преди заминаването си тя ме пресрещна след училище и ме изпрати до къщи.

— Ще си отида в Кубан — каза тя на сбогуване. — А ти учи спокойно, никой няма да те закача заради тази глупава история. Виновна съм аз. Учи! — Тя ме погали по главата и си тръгна.

И никога повече не я видях.

Посред зима, вече след януарската ваканция, получих колет до училището. Когато отново взех брадвата изпод стълбата и го отворих — грижливо подредени, плътно един до друг, там лежаха макарони. А отдолу, огънати в дебела мека хартия, намерих три червеня ябълки.

Дотогава бях виждал ябълки само на картинка, но се сетих какво е това.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.